С какво се занимаваш? - Уча за актриса.
А ти? - Докер съм.
Не, наистина. - Да, наистина.
От понеделник ще правя нещо по-приятно.
Какво? - Касиер нощна смяна в кафене.
Не питам с какво си изкарваш хляба. Питам...
от какво се интересуваш?
Скъпа, ако знаех отговора,
сигурен съм, че след половин час бихме се отегчили до смърт.
Слава Богу, свърши.
Толкова много шум за такива слаби актьори.
И тя беше много разочароваща.
Франк! Беше много хубаво! - Благодаря, г-жо Гивингс.
Много ни хареса. Съпругата ти е много талантлива.
Ще и предам.
Франк! - Здравей!
Тя е там. Почти съм готова за питие. - След минута.
Ейприл, скъпа.
Здравей. - Здравей.
Ще тръгваме ли? - Да.
Само да си сваля грима.
Не беше триумф, нали?
Да, струва ми се.
След минута съм готова.
Не бързай.
Ще ми направиш ли услуга?
Мили и Шеп искат да излезем с тях. Ще им кажеш ли, че не можем?
Заради бавачката или нещо такова.
Вече казах, че ще отидем. Сега ги видях и им казах.
Тогава им кажи, че си сбъркал. Просто е.
Няма ли да е грубо? - Сама ще им кажа.
Добре, само се успокой.
Аз ще им кажа.
Наистина, само ти беше добра в тази пиеса.
Благодаря.
Не трябваше да участваш.
Добре.
Сбирщина аматьори. Ти си учила, за Бога.
Ще спрем ли да говорим за това? - Разбира се.
Не искам да се тормозиш, че пиесата не струваше.
Стига ни, че трябва да живеем сред тези проклети хора.
Какво каза? - Казах да, добре.
Сега би ли спрял да говориш за това, преди да си ме подлудил?
Какво правиш?
Ейприл, скъпа.
Да поговорим за това. - Моля те, не го прави.
Хайде. - Не ме докосвай.
Ейприл. - Просто ме остави на мира!
Добре.
Виждам, че тук има някакво глупаво недоразумение
и искам да изясня някои неща.
Първо, нямам вина за това, че пиесата беше провал.
Второ, нямам вина и за това, че не си родена за актриса
и колкото по-рано си разбиеш илюзията, толкова по-добре.
Трето, не ставам за ролята на глупав, безчувствен съпруг,
която се опитваш да ми натресеш откакто се преместихме тук,
и проклет да съм, ако я играя. Четвърто... Ейприл...
Ейприл!
Какво правиш? Връщай се в колата.
Няма. Остави ме за малко.
По дяволите.
Не може ли да влезем в колата и да поговорим,
вместо да стоим насред пътя? - Не разбра ли, че не ми се говори?
Опитвам се да бъда мил, за Бога.
Колко мило от твоя страна. Ужасно, ужасно мило.
Не заслужавам това. - Винаги пределно ясно знаеш,
какво заслужаваш и какво не. - Чакай малко!
Чакай, по дяволите... Ейприл, сега ти ме чуй.
Няма да те оставя отново да извърташ думите ми.
Не и този път.
Знам, че не аз греша. - Защо не остана вкъщи?
Знаеш ли каква си, когато се държиш така? Болна си! Наистина!
А ти знаеш ли какъв си? - Какъв?
Отвратителен си! - Така ли?
Вкарал си ме в този капан и искаш да ме манипулираш.
Ти ли си в капан? - Да, да.
Боже милостиви! - Аз, Франк, аз!
Не ме разсмивай. - Жалко заблудено момченце.
Погледни се и ми кажи как,
колкото и да напрягаш въображението си, можеш да се наречеш мъж?
По дяволите!
Не ме гледай така, Ейприл.
Може ли вече да си вървим?
ПЪТЯТ НА ПРОМЕНИТЕ
"Дейли Нюз". Благодаря, господине.
"Дейли Нюз". Благодаря.
15-ти етаж.
Тази сутрин ще имам нужда от помощта ти, приятел.
Предупреждавай ме, ако Банди идва насам,
може да се наложи да ме прикриваш някой да не види
какво бълва стомахът ми.
Толкова ми е зле. - Добро утро, Джак.
Изобщо не е добро, уверявам те.
От момента, в който слязохте от влака, знаех какво търсите.
Малък преустроен хамбар или гараж за карети.
Съжалявам, че аз трябва да ви кажа, че такива неща вече няма.
Но не се отчайвайте.
Наблизо има едно място, което искам да ви покажа.
Разбира се тук не е много приятно.
Както виждате "Крауфорд Роуд" е пълен с тези
леки постройки и таратайки.
Водопроводчици, дърводелци, местни хора от тази прослойка.
Но накрая, накрая води към "Пътя на Революционера",
който е много по-приятен.
Това, което искам да ви покажа, е малка сладка къща
на хубаво място.
Семпла, с изчистени линии, с хубава морава, подходяща за деца.
Зад следващия завой е.
Сега ще я видите. Ето я.
Виждате ли онази малката? Нали е сладка?
Колко наперено стои върху малкия склон.
Очарователна е, нали?
Да.
Искали сте да ме видите. - Пристигна за теб от Толедо.
Трето за месеца. - Съжалявам, мислех...
Не очаквах отново да говорим за това. Разбираш ли?
Тъкмо щях да... - Тези от провинцията ни уважават.
Трябва да сме резултатни, не можем да се движим напред-назад.
Просто не е резултатно.
Прав ли съм? - Да.
За какво беше това? - За Толедо.
Управителят иска да се преработи брошурата за "Нокс 500".
"Просто не е резултатно. Прав ли съм? Прав ли съм?"
Сладко звучи.
Дори не знам какво прави "Нокс 500". А ти?
Не ме обиждай.
Ако погледнеш папката с номер СП1109,
ще откриеш копия на всичко, което сме изпратили.
Така можем да проследим това нещо до неговия...
първоначален източник.
Надявам се не бързаш за обяд.
Не, не съм гладна.
Добре. После ще те проверя.
Добре. - Добре.
Знаеш ли какво, Морийн?
Имаш късмет, че ме срещна.
Така ли?
Мога да ти покажа как да се задържиш.
Цяло изкуство е да оцелееш в "Нокс".
Наистина. Ще ти покажа какво имам предвид.
Сервитьор.
Донесете ми телефона и още две мартинита.
Моля, свържете ме с Клондайк 55566.
Здравейте, г-жо Джоргенсън, Франк Уилър е.
Исках само да ви кажа, че изпратих Морийн Груб
до "Вижуъл Ейдс".
Ще ми е нужна до края на следобеда.
Да. Вие също.
Дочуване.
Не съм и чувала за "Вижуъл Ейдс".
Така е, защото... не съществува.
Здравей, Хелън. Влизай.
Не мога да остана дълго. Исках само да ти донеса този седум
за онова незасято място в предния двор.
Прилича на европейско стайно цвете, само че има малки жълти цветове.
Трябва да го поливаш първите няколко дни
и ще видиш как ще разцъфти.
Благодаря, Хелън. Много мило от твоя страна.
Искаш ли кафе?
Мога ли да направя нещо за теб?
За малко да забравя.
Ще те помоля за малка услуга.
Става въпрос...
за сина ми Джон. В болницата е.
Съжалявам. Всичко наред ли е?
Всъщност, само временно, е в "Плезънт Брук".
Психиатрията.
Разбирам. - Не е нещо сериозно.
Само малко се преумори.
Животът понякога ни срива.
Нали така? - Да. Разбира се.
Условията са отлични и лечението изглежда прави чудеса.
Казват, че ако излезе за следобеда, може да има подобрение.
Той намира приятелите ми за малко обикновени, честно казано.
Той много е пътувал. Доктор е по математика.
Би могла да го наречеш интелектуалец.
Ще е добре да се срещне с млада двойка като вас.
С удоволствие ще се срещнем с него.
Наистина ли? - Да.
С удоволствие.
Благодаря ти, скъпа.
Благодаря.
Трябва да вървя.
Помня деня, в който слязохте от влака.
Не бяхте като другите ми клиенти. Бяхте различни.
Изглеждахте...
специални.
Разбира се, все още сте.
Помни: малко вода и ще разцъфти.
Довиждане.
Струва ми се, че малко ме напи.
Знаеш ли какъв ден е днес?
Понеделник?
Днес имам рожден ден.
Ставам на 30 години.
Честит Рожден ден! - Благодаря.
Как беше името на онзи...
на отдела, който измисли?
"Виж..."
"Вижуъл Ейдс".
Каква шега.
Искаш ли да чуеш истинска шега?
Да.
Моят старец работеше в "Нокс".
Така ли?
Беше продавач в "Йонкърс".
Веднъж в годината ме водеше в града на обяд.
Трябваше да бъде специален случай, пълен с житейски съвети.
Хубаво е било. - Не. Всъщност не беше.
Седях тук и си мислех:
"За Бога, надявам се да не свърша като теб".
А ето ме сега - 30 годишен служител на "Нокс".
Представяш ли си?
Нещо ти изгубих мисълта...
Баща ти е работил в "Нокс"?
Съжалявам. Всичко е малко...
извън фокус.
Защо не излезем на чист въздух? Ти и аз.
Това ти ли си?
Да. Ходила ли си в Париж? - Никъде не съм ходила.
Може би ще те взема с мен.
Ще се върна там при първа възможност.
Хората там са живи, не като тези тук.
Ейприл, знам само,
че искам да чувствам нещата.
Наистина да ги чувствам.
Как ти се струва такава амбиция?
Франк Уилър.
Ти си най-интересният човек, когото съм срещала някога.
Едва ли това си представяше, когато тръгна днес за работа.
Не, наистина не съм.
Имаш ли цигара, Франк?
Да, разбира се.
Заповядай.
Искаш ли питие или нещо?
Не, благодаря, Морийн. Всъщност...
става късно...
По-добре е да тръгвам.
Разбира се.
Изпусна ли влака? - Не е проблем, ще хвана следващия.
Слушай, ти беше чудесна.
Довиждане за сега.
Франк. - Защо си издокарана?
Преди всичко, липсваше ми през целия ден
и искам да ти се извиня за това как се държах след пиесата.
Съжалявам за всичко.
Обичам те.
Останалото може да почака. Сега...
Чакай, докато те извикам. - Добре.
Добре, Франк, можеш да влезеш.
Честит Рожден ден!
Честит Рожден ден, скъпи татко!
Честит Рожден ден!
Честит Рожден ден, скъпи.
Обичам те, татко. - И аз те обичам.
Франк.
Франк, хрумна ми най-прекрасната идея.
Цял ден мисля за това. - Скъпа, за какво става въпрос?
Знаеш ли колко пари сме спестили?
Достатъчни за 6 месеца, без да се налага да работиш.
А с парите от къщата и колата - за още по-дълго.
Парите от къщата? Скъпа, какво говориш?
Къде ще живеем?
В Париж. - Какво?
Винаги си казвал, че искаш да се върнеш там,
че само там си струва да се живее.
Защо да не се преместим там? - Сериозно ли говориш?
Да. Какво ни спира?
Какво ни спира? Сещам се поне за няколко неща.
Например, какво ще работя там?
Не е нужно да работиш каквото и да е, защото аз ще работя.
Да, чудесно. - Не ми се смей.
Слушай ме. Знаеш ли колко плащат
на секретарките в агенциите в Европа?
Не, не знам. - Слушай, сериозно ти говоря.
Мислиш, че се шегувам? - Имам няколко въпроса.
Най-вече за едно. Какво ще правя,
докато ти печелиш тези пари?
Не разбираш ли, в това е идеята.
Ще правиш това, което не си позволи да направиш преди.
Ще имаш време. За първи път ще имаш време, за да разбереш
какво наистина искаш да правиш,
а, когато разбереш, ще имаш времето и свободата
да започнеш да го правиш.
Скъпа, не е много реалистично.
Не, Франк, това не е реалистично.
Нереалистично е човек с буден ум
да работи работа, която не понася,
да живее в място, което не понася, при жена,
която почти колкото него не понася същите неща.
Искаш ли да знаеш, кое е най-лошото?
Цялото ни съществуване тук се основава на мисълта,
че ние сме специални и стоим по-високо от всичко това.
Но не сме. Ние сме точно като всички останали.
Виж ни! И ние сме в същата заблуда.
Идеята, че трябва да спрем да живеем и да се установим, щом имаме деца.
И се наказваме взаимно за това.
Ние решихме да се преместим тук. Не работя по принуда в "Нокс".
Кой е казал, че трябва да бъда нещо?
Когато те срещнах, можеше да направиш или да бъдеш всичко.
Когато ме срещна, бях умник с голяма уста.
Това е. - Не беше. Как можа да го кажеш?
Добре, значи ще имам време.
Бог знае, че звучи примамливо, много примамливо.
Всичко това щеше да има смисъл,
ако имах талант. Ако бях писател, художник.
Слушай, изслушай ме.
Това, което си ти, е потиснато
и постоянно бива отричано при този начин на живот.
Какъв съм?
Не знаеш ли?
Ти си най-хубавото и най-прекрасно нещо на света.
Ти си мъж.
Това е нашият шанс, Франк.
Единственият ни шанс.
Добре.
Добре?
Защо не? Защо не, по дяволите?
Добро утро на всички. - Добро утро, Франк.
Франклин, удоволствие е да видя, че сияеш. Какво има?
Приятели, ще се местя в Париж.
Разбира се, а аз ще се местя в Танжер.
Както и да е. - Не може да замине.
Вътрешно писмо до Толедо.
Внимание...
Б. Ф. Чалмърс, управител на филиала.
С уважение изпращаме отново кореспонденцията,
за да покажем, че проблемът беше...
взет присърце, точка, нов ред.
Изцяло сме съгласни, че настоящата брошура е неподходяща.
За тази цел развихме мисълта...
"Говорейки за контрола на продукцията..."
Заповядайте, г-жо Уилър.
Ето пътническите ви чекове,
резервациите ви за парахода,
а тези ще пратя в посолството.
Всичко хубаво. - Благодаря.
Септември, октомври вече в чужбина.
Мисля, че е по-добре хората да работят нещо,
което наистина харесват. - Да, съвсем правилно.
Приемам, че твоето призвание чака да го откриеш,
не можеш ли да го откриеш тук, а не там?
Не мисля, че нещо може да се открие на 15-я етаж на "Нокс",
вие също не бихте могли.
Татко.
Татко, ще ми почетеш ли? - Да.
Целият път до тук.
Ще прекосим морето с голям параход.
Но там никого няма да познаваме. - Зная. Аз също.
И в училище преди беше така. А сега колко приятели имате.
Няма да познаете какво ядат в Париж.
Какво? - Градински охлюви.
Охлюви? - Охлюви и жабешки бутчета!
Мили, къде си, кукло?
Преоблечи се, скоро ще дойдат.
Така ли ще си облечена? - Не ти ли харесва?
Харесва ми. Страхотно изглеждаш, кукло.
Май трябва да побързам.
Деца, кое време е? - Здрасти, банда.
2200...
Какво гледате?
С участието на Хауди Дуди и Бъфало Боб.
Виках те няколко пъти.
Здравей.
Заповядайте. Приготвих нещо малко.
Страхотно изглежда. Прегладняла съм.
Ейприл, не мога да не го кажа,
изглеждаш като котка, изяла канарче!
Имате ли да ни казвате нещо?
Някаква новина?
Всъщност, Мили, ние...
Имаме важна новина, да. - Знаех си.
Скъпа, защо не им кажеш?
Отиваме в Европа.
В Париж.
Ще живеем там.
Какво? - Кога?
През септември. - Но защо?
Защо? Ами... защото...
Винаги сме го искали, а и децата са малки.
Защото там е красиво. Наистина. Шеп, бил си там, кажи и.
Да, градът е чудесен.
Кога взехте това решение?
Преди седмица? Не си спомням точно.
Изведнъж решихме да отидем там.
А ни го казвате сега?
Трябваше да свикнем с идеята.
Как стоят нещата, Франк? Получи работа там?
Не, не точно.
Как така "не точно"?
Франк няма да работи, защото аз ще работя.
А ти какво ще правиш, Франк? - Ще уча, ще чета.
Най-сетне ще открия какво искам да правя с живота си.
Докато тя те издържа?
Да, докато тя ме издържа. В началото.
Няма да повярваш колко взимат секретарките в агенциите зад океана.
НАТО, ОЕИС и други.
Животът там е евтин. - Много евтин.
Истината е, че имаме нужда от нещо различно.
Не ставаме по-млади и не искаме животът просто да си замине.
Точно така. - Чудесно звучи, деца.
Наистина, чудесно звучи.
Благодаря ти, Мили, благодаря.
Със сигурност ще ни липсвате, нали?
Разбира се. - И вие на нас.
Разбира се. - Да вдигнем тост.
За Париж. - За Париж.
Наздраве. - Наздраве.
Знаеш ли какво мисля?
Какво? - Целият им план е някак незрял.
Боже, какво облекчение.
Аз също го мислех през цялото време.
Кой мъж ще стои по халат и ще си чопли носа,
докато жена му работи. - Не знам.
Просто не знам.
Защо плачеш?
Какво има?
Нищо.
Такова облекчение.
Шеп. - Не плачи, моля те.
Всичко е наред. Всичко ще бъде наред.
Видя ли израженията им?
Знаеш ли на какво ми напомня това?
Говоренето за това, цялата идея да отидем в Европа?
Така се почувствах, когато за първи път отивах на фронта.
Сигурно съм се страхувал, както всички останали, но...
вътрешно не бях се чувствал по-добре.
Почувствах се жив, пълен със сили,
почувствах се... Всичко просто...
изглеждаше по-реално. Момчетата в униформите.
Снегът по полето, по дърветата. А ние...
ние просто вървяхме.
Бях уплашен, разбира се, но само си мислех: това е.
Разбираш ли? Това е истината.
И аз веднъж се почувствах така.
Кога?
Когато за първи път прави любов с мен.
Добре, Ейприл.
Какво става? - Барт Полак е тук.
В офиса на Банди е.
Голяма клечка?
Изглежда иска да говори с теб.
Не ме намесвай.
Франк, радвам се да те видя.
Познаваш ли Барт Полак? - Не сме се срещали...
Радвам се да се запознаем, Франк.
"Говорейки за контрол на продукцията"?
Франк, това е трепач.
Онези от Толедо направо умряха от смях.
Така ли?
Тоя Полак е перфектният президент в най-лошия смисъл.
Усмивка за милион долара и мускулесто лице.
Ейприл, само да го беше чула.
"Франк, това е трепач."
Какъв задник.
Ще ми се да бях видяла лицето му, когато си му казал, че напускаш.
Пристигнаха.
Съжалявам, че закъсняхме. - Не сте.
Движението беше ужасно. - Не беше нужно.
Здравейте. - Беше ужасно, нали?
Път 12. - Докато го завършат,
ще трябва да го започват отново.
Ти трябва да си Джон. - Кажи "здравей", Джон.
Радвам се да се запознаем. Много съм чувал за вас.
Къде са чудесните ви деца? - На Рожден ден.
Съжалявам, че не са тук. - Недей.
Ако вкъщи идваше луд и аз щях да изведа децата.
Вижте колко храна! Не трябваше да си създаваш толкова грижи.
Това са само сандвичи. Джон, искаш ли сандвич?
Хелън говори за вас от месеци.
Милите млади Уилър от "Пътя на революционера",
милите млади революционери от "Пътя на Уилър".
Някой иска ли шери?
Моля те, не си прави труда. - Аз искам шери.
Ще изпия и това на Хелън,
ако тя не ме изпревари.
Имате ли високи кръгли чаши?
Сложи вътре две-три кубчета лед
и я напълни догоре.
Така го харесвам.
Мисля, че ще се справя.
Яйчената салата е великолепна, трябва да ми кажеш как я правиш.
Адвокат ли си, Франк? - Не.
Не съм. - Бих говорил с адвокат.
Джон, не започвай пак с този адвокат.
Защо не си ядеш салатата и не млъкнеш?
Имам много въпроси и ще платя за отговорите.
Излишно е да казвам, че човек, вървящ след майка си с маса,
юридически се поставя в неизгодна позиция, очевидно е.
Джон, ела да видиш каква невероятна гледка.
Ако я удари и убие, делото е криминално.
Слънцето се показва. - Ако той счупи масата
и даде пари, но майка му все пак го съди, делото е гражданско.
Може да има дъга! Джон, ела да видиш.
Мамо, направи ни услуга. Млъкни.
Успокой се. - Може да проуча това.
Да ти препоръчам някого. Какво ще кажеш?
С какво се занимаваш?
Работя в "Нокс", фирмата за бизнес машини.
Проектираш машините? - Не.
Правиш ги, продаваш ги, поправяш ги?
Всички тези въпроси. - Помагам да ги продават.
Работя в офиса.
Всъщност това е... малко глупава работа.
Няма нищо интересно в нея.
Тогава защо го правиш?
Може би Франк не обича да го разпитват.
Добре. Не е моя работа. Въпреки това, знам отговора.
Искаш да имаш къща - работиш.
Искаш да имаш много хубава, много сладка къща,
тогава работиш нещо, което не харесваш.
Ако някой пита: "Защо го правиш?",
той сигурно е пуснат за четири часа от лудницата.
Съгласни ли сте? Мамо?
Съжалявам, Франк. - Недей.
Всъщност, Джон, съгласен съм с всичко, което каза.
И двамата сме. Затова есента напускам. Ние...
заминаваме. - Местим се в Париж.
Знаеше ли за това, мамо?
Как ти се струва, мамо?
Милите млади Уилър.
Милите млади Уилър ще се местят.
Джон, моля те. - Успокой се, синко.
Джон.
Искаш ли да излезем малко навън? Ако нямаш нищо против.
Не знам дали идеята е добра. - Ако Джон иска, няма проблем.
Добре. - Идваш ли?
Чух, че си математик.
Погрешно си чула.
Нищо не остана от нея. - Нищо не остана?
Знаеш ли какво е лечение с електрошок?
Да, зная. - Направиха ми 37.
Трябваше да премахне "емоционалните проблеми",
но премахна математика.
Колко ужасно. - "Колко ужасно".
Защо? Защото математиката е много интересна?
Не, защото електрошокът сигурно е бил ужасен и...
ужасно е да не можеш да правиш това, което искаш.
Математиката сигурно е глупава.
Харесвам жена ти, Франк. - И аз я харесвам.
От какво бяга двойка като вас?
Не бягаме. - Тогава защо Париж?
Друг начин на живот. - Може би бягаме.
Бягаме от безнадеждната празнота на живота тук.
Безнадеждната празнота?
Каза го.
Много хора виждат празнотата,
но трябва истинска смелост, за да видиш безнадеждността.
Той е първият, който изглежда, че разбира за какво говорим.
Да, така е.
Може би сме луди, колкото него.
Ако да си луд означава наистина да живееш,
тогава не ме е грижа дори и да сме напълно откачени.
А на теб?
Не.
Толкова много те обичам.
Ще ти кажа нещо. Този Тед Банди,
хубав човек e, истински чешит.
Но малко съм огорчен, че досега те е държал в сянка.
Това място харесва ли ти? - Много е добро, наистина.
Едно нещо ме интересува, Франк, само едно:
продаването на компютри на американските бизнесмени.
Затова събирам екип.
Хора като теб, не обикновени продавачи.
Това ще означава повече пари и повече работа, честно казано,
но ще си част от нещо невероятно, Уилър -
компютри.
Звучи вълнуващо.
Барт! - Барт.
Барт, може ли да те питам нещо?
Помниш ли Ърл Уилър от "Йонкърс"?
Не мога да кажа, че го помня. Роднина ли ти е?
Баща ми. Работеше като продавач в "Нокс" почти 20 години.
Ърл Уилър...
Няма причина да си го спомняш.
Сигурен съм, че е бил добър човек.
Слушай, Барт, има нещо...
Има нещо, което трябваше да ти кажа по-рано.
Напускам фирмата през есента.
Друга фирма? - Не, не е друга фирма.
Слушай, Франк. За пари ли става въпрос?
Ако това е причината, можем да се разберем.
Оценявам го, но не...
не става въпрос за пари. Това е... Това е нещо по...
нещо по-лично. Надявам се, че разбираш.
Нещо по-лично. Разбирам.
Франк, нека ти кажа нещо, което знам от баща си.
Човек получава само няколко възможности в живота си.
Ако не ги сграбчи за топките, не след дълго
ще стои и ще се чуди, защо е останал втора класа.
Може би е така. - Направи ми услуга.
Обмисли го. Обсъди го с жена си.
Защото, честно казано, закъде сме без жените си?
Напълно откровено, ако решиш да се присъединиш към нас,
вярвам, че никога няма да съжаляваш.
Вярвам и в още нещо.
Вярвам, че това ще бъде нещо добро в памет на баща ти.
Помисли за това, Франк. Наистина помисли.
Да знаеш какво имаш, запетая,
да знаеш какво ти трябва,
запетая,
да знаеш без какво можеш,
тире.
това е управлението на инвентара.
Да знаеш какво имаш, запетая,
да знаеш какво ти трябва, запетая,
да знаеш без какво можеш,
тире.
това е управлението на инвентара.
Работиш до късно?
Да.
Трябва да се махна от тук.
Чух, че те повишават.
Ще станеш важна клечка.
Баща ти би се гордял с теб, нали?
Да, сигурно.
Може би трябва да излезем да пийнем?
Нали се сещаш, да го отпразнуваме.
Да, може би.
Ще отида да си взема нещата.
Ще взема кукленската карета,
трите заека, жирафа, куклите,
къщата за кукли и...
Може да я подариш на Маделин. - Не искам да я подарявам.
Казах ти, големите неща трудно се опаковат.
Тя може да вземе мечето и зайците...
Не, само големите неща.
Защо не играеш с Майкъл отвън? - Не ми се играе.
Цял ден стоиш вкъщи. - Не ми се играе.
А на мен не ми се обяснява всяко нещо по 15 пъти
на някого, който е твърде отегчен и глупав, за да слуша.
Добре, Ейприл, какъв е проблемът? - Няма нищо.
Не ти вярвам. Случило ли се е нещо сутринта?
Не се е случило нещо, за което да не знаех от дни.
Какво? - Моля те, не гледай така глупаво.
Не ти ли мина през ума? - Ейприл, за какво говориш?
Бременна съм, това е.
Какво?
Чаках децата да излязат, за да ти кажа...
Подозирах го, а днес отидох на лекар
и вече не мога да се преструвам, че не е истина.
Откога? - Десет седмици.
Десет седмици?
Десет седмици и ми го казваш сега?
Мислех... Не знам какво мислех.
Съжалявам, Франк. Много съжалявам.
Знам, че съжаляваш.
Все още можем да направим нещо.
Това не трябва да ни спира да заминем, нали?
Помниш ли онова момиче?
Ако се погрижим за това до 12-тата седмица, всичко ще бъде наред.
Трябва да сме единни, Франк.
Ще измислим нещо. Нали?
Ела тук.
12 седмици, имаме време да решим, нали?
Да.
Обичам те.
И аз те обичам.
Ще те хвана, Майкъл.
Франк, как е в службата? Ще оцелеят ли без теб?
Всъщност оня ден се случи нещо смешно.
Свърших една малка работа, за да се отърва от Банди,
и изведнъж станах обещаващия млад служител.
Винаги така става, нали? - Невероятно е.
Измислих това нещо за две минути,
а сега искат да се включа в екипа от специалисти.
Глупаци.
Щеше да е смешно, ако не предлагаха толкова много пари.
Изкушил си се?
Има известна ирония, нали?
Мислех, че си отхвърлил предложението.
Още не съм.
Това е само възможност, нищо повече.
С тези пари можем да променим живота си.
Да живеем на по-хубаво място, да пътуваме.
Можем да бъдем щастливи тук, поне за малко.
Може би не само парижаните са способни
да водят интересен живот.
Значи си променил мнението си?
Не. Както казах, това е само възможност.
Да предположим, че си прав.
Печелиш тези пари и водим този интересен живот тук.
Няма ли пак да пилееш живота си с работа,
която намираш за смешна?
Може би това е моя работа. - Твоя работа?
Не мога... Твърде горещо е за това. Ще вляза да се намокря.
Не искаш да заминем, нали? - Стига, разбира се, че искам.
Не искаш. Никога не се опитваш да направиш нещо.
А, като не се опитваш, не можеш да се провалиш.
Защо да не се опитвам?
Аз те издържам, плащам за къщата.
По 10 часа работя нещо, което не понасям.
Не е нужно да го правиш. - Глупости.
Не ме прави щастлив, но имам волята да не бягам от отговорност.
Трябва воля, за да живееш живота, който искаш.
Къде отиваш? - Ако нямаш против,
отивам в банята.
Какво ще правиш с това? - Ти какво мислиш, че ще направиш?
Ще ме спреш ли? - Да, ще те спра.
Опитай. - Направиш ли го,
направиш ли го, кълна се... - Какво? Ще ме напуснеш ли?
Това заплаха ли е или обещание? - Кога го купи, кажи ми!
Боже мили! Наистина много драматизираш.
Ако се направи в първите 12 седмици, е напълно безопасно.
Това е сега! Аз нямам ли думата?
Разбира се, че имаш. Ще го направя заради теб.
За да имаш време, както говорихме.
Как може да е заради мен, щом ми се повдига от това?
Значи е заради мен. Кажи, че можем да имаме бебе в Париж,
че животът ни може да се промени, но не ме карай да остана тук.
Не можем да имаме бебе в Париж.
Защо не? Не ми е нужно това, което имаме тук.
Не ме е грижа къде ще живеем. Кой е измислил тези правила?
Виж... преместихме се тук, защото чаках дете.
После и друго, за да докажем, че първото не е било грешка.
Колко дълго ще продължава това?
Франк, наистина ли искаш още едно дете?
Искаш ли?
Хайде, кажи ми.
Кажи ми истината, Франк.
Помниш ли какво беше истината? Преди живеехме с нея.
И знаеш ли кое и е хубаво на истината?
Всички я знаят, но дълго живеят без нея.
Никой не забравя истината, Франк,
те просто предпочитат лъжата.
Затова, кажи ми,
наистина ли искаш друго дете?
Знам само какво чувствам.
И всеки, който е с ума си,
би чувствал същото. - Но вече родих две деца.
Това не говори ли в моя полза?
Самият факт, че се изказваш по този начин!
Сякаш да имаш деца е някакво проклето наказание.
Обичам децата си, Франк.
Сигурна ли си?
Какво искаш да кажеш?
Ейприл, току що каза, че дъщеря ни е била грешка.
Откъде да зная, че не си опитала да махнеш нея или Майкъл?
Да изхвърлиш цялото ни семейство в тоалетната?
Не, това не е вярно. Разбира се, че не съм.
Но откъде да зная това?
Моля те, престани. Моля те, просто спри, Франк.
Ейприл, една нормална жена, нормалната майка,
не си купува помпа, за да абортира и да може да изживее
някаква глупава фантазия.
Казвам само, че изглежда не мислиш много рационално.
Време е да намерим някого,
който да ти помогне да разбереш живота си.
А парите от новата работа ще платят и за това?
Ейприл,
ако имаш нужда от психиатър, ще платя за това. Очевидно.
Добре.
Нямаме какво повече да си кажем, нали?
Сигурно идеята за Париж е била съвсем детинска?
Може би беше.
Ейприл, можем да бъдем щастливи тук.
Мога да те направя щастлива тук.
Имахме два чудесни месеца, не е нужно да свършват.
Ще бъдем добре.
Обещавам ти.
Надявам се да е така, Франк.
Наистина се надявам да е така.
Благодаря ви, че изчакахте. Г-н Полак може да ви приеме.
Благодаря за вниманието.
Провален от дефектни контрацептиви.
Не мога да кажа, че съжалявам. - Щеше болезнено да ни липсваш.
Уверявам те. - Нямаше да е същото без теб.
Освен това...
Какво?
Планът от самото начало изглеждаше нереалистичен.
Не мислиш ли?
Не е моя работа. - Да.
Не е.
Секретарките ще празнуват
Помниш ли първия път, когато ни доведе тук?
Определено. - Каза:
"Трябва вкусът ти да е особен, за да ти хареса!"
"Толкова е ужасно, чак е приятно!" - Точно така!
Вижте ме само! Толкова съм щастлива.
Малката банда отново е заедно!
Харесвате ли момчетата и бенда? Не са ли велики?
Европа никъде няма да отиде. - Точно така.
Ейприл, скъпа, искаш ли да танцуваме?
Не сега. Може би по-късно. - Аз ще танцувам.
Добре.
Тъжно и е заради Париж, нали?
Дали ще се справи? - Разбира се.
Дайте ни на нас момичетата два дни и ще се справим с всичко.
Франк.
Франк!
Добре ли си? Мили, добре ли си?
Много съжалявам. Франк, извини ме. Извинете.
Страхотно.
Сега как ще излезем?
Не се тревожи, Шеп. Ще почакаме.
А колата?
Закарай Мили вкъщи и прибери, Шеп може да ме докара по-късно.
Аз съм съгласен.
Добре тогава. Ще се оправите, нали?
Разбира се. - Добре.
Лека нощ. - Лека нощ.
Оправяй се.
Съжалявам, че няма да заминете.
Зная, че беше важно за теб.
Не ме разбирай погрешно, но...
бил съм там, те нямат толкова много, колкото имаме ние.
Не беше задължително да е Париж.
Просто си искала да се махнеш?
Исках да се върна.
Просто... исках отново да живеем.
От години мислех, че знаем тайната
как животът ни да е прекрасен.
Не знаех как точно, но...
тази възможност ме караше да се надявам.
Колко жалко е това.
Колко глупаво.
Да насочиш цялата си надежда...
към обещание, което не е дадено.
Разбираш ли, Франк знае какво иска.
Той откри своето място. Добре му е.
Женен, с две деца.
Би трябвало да е достатъчно.
Поне за него.
И той е прав.
Никога не сме били специални или избрани или нещо подобно.
Напротив, такива сте.
Вие...
вие сте Уилър. Вие сте страхотна двойка,
всички го казват.
Виждам какво ни очаква.
Не мога да спра да го виждам.
Не мога да замина.
Не мога да остана.
Безсмислено е.
Хайде.
Да го направим.
Нека да отидем някъде. - Не...
Ще го направим тук. Сега.
Ейприл.
Винаги съм искал това...
Обичам те.
Не говори така.
Истина е.
Обичам те. - Моля те...
помълчи за минута,
а после ме закарай вкъщи.
Красиво е навън.
Да, така е.
Знаеш ли какъв ден е днес?
Вече минаха 12 седмици. - Да, точно така.
Това беше едно лудо лято.
И двамата бяхме преуморени.
Разбирам защо си разстроена.
Не спя с теб и искаш да знаеш защо.
Съжалявам, Франк, но...
наистина не ми се говори за това.
Добре. Тогава за какво да говорим, Ейприл.
Няма ли да е добре да не говорим?
Да приемаме дните каквито са,
да правим каквото можем, без да се налага
да говорим за всичко?
Не мисля, че говорим за всичко.
Мисълта ми е, че бяхме под напрежение.
Трябва да си помогнем взаимно, доколкото можем.
Бог знае, че напоследък се държах...
много странно.
Всъщност, има нещо, което искам да ти кажа.
Бях с едно момиче няколко пъти.
В града.
Момиче, което едва познавам.
Нищо не означаваше за мен, но... вече приключи.
Наистина приключи.
Ако не бях убеден в това, нямаше да мога да ти го кажа.
Защо го направи? - Не зная.
Може би исках да се почувствам отново мъж, след онова с аборта.
Някаква нерационална нужда да докажа...
Не. Не питам защо си бил с онова момиче. Питам...
защо ми го каза?
Какво искаш да кажеш? - Какъв е смисълът?
За да ме накараш да ревнувам или какво?
Да ме накараш да се влюбя в теб или...
отново да спя с теб, какво?
Какво искаш да ти кажа?
Защо не ми кажеш какво чувстваш?
Нищо не чувствам.
С други думи, не ти пука какво правя или коя чукам?
Не. Предполагам, че е така. Не ми пука.
Чукай, която искаш.
Не разбираш ли, че искам да ти пука? - Знам. Знам, че искаш.
И щеше да ми пука, ако те обичах.
Но мисля, че вече не те обичам и сега го разбрах.
Затова предпочитам да не говоря точно сега.
Не ми разправяй тези глупости. Много добре знаеш, че ме обичаш.
Така ли мислиш? - Много добре го знаеш!
Има ли някого вкъщи?
Вечерята ще закъснее. Някой иска ли питие?
Не се тревожи. Стига ни да постоим тук и да си говорим.
Не трябваше да си създаваш толкова грижи. Нали опаковаш.
Колко ли време си прекарала над посудата. Не в този смисъл.
Всъщност има промяна в плановете.
Мислех, че това е очевидно. Ейприл е бременна.
Поздравления.
Ейприл, не мога да опиша колко се радвам.
Сигурно сега ще ви трябва по-голяма къща.
Нали? - Чакай малко.
Нещо не разбирам. Кое е очевидно?
Добре, бременна е, и какво? Хората в Европа не раждат ли деца?
Просто хората навсякъде не са благосклонни
да имат деца, освен ако могат да ги подсигурят.
Добре, става въпрос за пари. Парите са добра причина.
Но това едва ли е истинската причина.
Каква е истинската причина?
Жена ти те разубеди?
Малката женичка реши, че не е готова да напусне къщичката си?
Не, не е това.
Изглежда студена и далечна като звезда.
Добре тогава. Причината трябва да е в теб.
Какво стана? - Джон, моля те...
Недей! Какво стана, Франк?
Уплаши се? Реши, че тук все пак ти е по-добре?
Реши, че...
все пак е по-удобно тук - в Безнадеждната празнота?
Точно това е. Вижте му изражението.
Какво става, Уилър? Познах ли?
Добре, синко. Мисля, че ние... - Знаеш ли какво?
Не бих се изненадал, ако нарочно я е забременил,
за да може цял живот да се крие зад полата и.
Така никога няма да разбере колко струва наистина.
Слушай сега! Вече преля чашата.
За кого се мислиш?
Идваш тук и казваш всяко лудо нещо, което ти мине през ума,
и мисля, че е време някой да ти каже да млъкнеш.
Той не е добре, Франк. - Не е добре друг път!
Не ми пука дали е болен, здрав, умрял или жив.
Той трябва да държи проклетото си мнение в лудницата,
където му е мястото!
Да си вървим, синко. - Хайде, Джон.
Голям мъж имаш, Ейприл.
Голям семеен мъж.
Съжалявам те.
Всъщност, може би се заслужавате един друг.
Като те гледам каква си сега, започвам да съжалявам и него.
Трябва да си му почернила живота,
щом, само с правенето на деца доказва, че има топки.
Ти, проклет... - Не!
Той не е добре, Франк!
Добре, Джон, да отиваме в колата.
Ейприл, извинявай. Много съжалявам.
Добре. Извинявай!
Мамо, достатъчно пъти ли се извиних?
По дяволите! И аз се извинявам.
Обзалагам се, че никой не съжалява повече от мен.
И щом съм паднал дотам, няма за какво да се радвам,
нали?
Но знаеш ли какво?
За едно нещо се радвам.
Искаш ли да знаеш за какво?
Радвам се, че няма да съм на мястото на това дете.
Добре, не ми го казвай.
Не ми казвай, нека да позная.
Представих се отвратително.
Нали? - Да.
И всичко, което той каза, е истина. Нали това щеше да кажеш?
Очевидно не е нужно. Ти го казваш вместо мен.
Но грешиш, Ейприл. - Наистина ли?
Защо да греша? - Той е луд, напълно побъркан!
Знаеш ли какво е лудостта? - Не.
А ти? - Да. Това е неспособност
да се свържеш с друг човек. Неспособност да обичаш.
Ейприл...
"Неспо... неспособност..."
Франк, наистина си добър в приказките!
Ако черното можеше да стане бяло само с приказки,
ти би свършил тази работа.
Значи съм луда, щом не те обичам. Това ли е смисълът?
Не, грешиш. Ти не си луда и ме обичаш. Това е смисълът, Ейприл.
Но аз не те обичам. Мразя те.
Ти си като момче, което ме е разсмяло веднъж,
а сега искам да се отърва от теб.
Всъщност, ако ме доближиш,
ако ме докоснеш, ще започна да викам.
Стига, престани, Ейприл.
Майната ти, Ейприл!
Майната и на омразата ти, сополива, малка...
Какво ще направиш? Ще ме удариш ли?
За да ми покажеш колко ме обичаш? - Не се тревожи!
Не си струваш проблема, ако те ударя.
Не си струваш усилията, за да те набия.
Ти си празна, празна, куха черупка на жена.
Какво по дяволите правиш в къщата ми, щом ме мразиш толкова?
Защо се омъжи за мен?
Защо носиш детето ми?
Защо не се отърва от него, когато можеше?
Защото, чуй ме, имам новина за теб!
До болка ми се иска да беше го направила.
Ейприл!
Не ме доближавай. - Чуй ме...
Не ме доближавай. И тук ли не мога да избягам?
Слушай, не го мислех.
Наистина не го мислех. - Пак говориш.
Има ли изобщо начин да те накарам да млъкнеш?
Трябва да помисля. Не разбираш ли? Трябва да помисля!
Прибери се, какво правиш тук? - Искаш пак да крещя?
Защото ще го направя. Наистина!
Добре.
Добро утро.
Яйцата бъркани ли ги искаш или пържени?
Не знам.
Няма значение.
Бъркани, ако не те затруднява.
Добре. И аз ще ям бъркани.
Закусваме без децата за разнообразие?
Да. Реших, че днес ще искаш хубава закуска.
Днес е важен ден за теб, нали?
Нали днес ще говориш с Полак?
Да, така е.
Важно нещо. - Наистина е важно нещо,
за тях поне.
Какво точно ще правиш в новата работа?
Не са ми говорил много за това.
Не съм ли?
Мисля, че "Нокс" се готвят
да купят един от онези, огромните компютри,
по-голям дори от "500".
Казах ли ти за това? - Не.
Защо не ми кажеш сега?
В общи линии това е
голяма, бърза сметачна машина.
Само че вместо механични части има...
хиляди отделни тръби с вакуум.
Разбирам.
Най-сетне започвам да разбирам.
Да. Наистина е интересно, нали?
Не зная.
Предполагам, че е интересно по някакъв начин.
Трябва да цениш това, което правиш.
Очевидно си добър в това.
По-добре е да тръгвам.
Слушай, Ейприл...
Това беше много мило.
Чудесна закуска. Наистина...
Не мисля, че някога съм имал по-хубава закуска.
Благодаря ти.
И за мен беше удоволствие.
Значи ти...
не ме мразиш?
Не.
Разбира се, че не.
Приятен ден.
Добре, тогава. До скоро.
Ало... Мили?
Всичко наред ли е?
Не, боя се, че...
Не се чувствам по-добре, затова ти се обадих.
Ако ти е удобно... Вечерта ще е добре.
Какво?
Не.
Недей, ако играят навън.
Не ги викай.
Просто...
целуни ги от мен
и им кажи...
кажи им...
Да, ти знаеш... Добре.
Благодаря ти, Мили. Чао.
Мисля, че имам нужда от помощ.
"Пътя на революционера" 115.
Казаха ли ти какво има? - Не разбрах и половината.
Плодът е бил отвън, когато отишли,
трябва да я оперират, за да извадят онова...
плацентата, а тя още кърви.
Изгубила е много кръв, преди да дойде линейката.
Сега се опитват да спрат кървенето.
Той каза много неща, аз не разбирам от капиляри...
Каза, че тя е в безсъзнание.
Господи! - Франк, защо не седнеш?
Защо да сядам?
Добре, само се успокой.
Успокой се.
Имаш ли цигара? - Сама си го причини, Шеп.
Сама си го причини.
Ще ти взема кафе.
Такива чудесни хора. Нали, Шеп?
Съкрушително е.
Горката Ейприл.
Франк вече живее в града. Къде каза, че работи?
"Барт Полак и съдружници". - Компютри?
Интересна фирма.
Виждала ли си го оттогава? - Не, не и тази година.
Твърде много спомени, предполагам.
Шеп го среща в града, нали, скъпи?
Франк е напълно отдаден на децата си.
Всеки свободен миг прекарва с тях.
Извинете ме.
Добре ли си?
Не искам повече да говорим за Уилър.
Добре.
Не е нужно да го правим.
Не е нужно.
Татко, виж. Гледай, татко.
Много съм доволна за къщата на "Пътя на революционера".
Когато минавам оттам, много се радвам да я видя
отново оживена, освежена,
светлина във всички прозорци.
И само си мисля: от години обичам тази малка къща
и Брайс са единствените, подходящи за нея.
Наистина мили, приветливи хора.
Искаш да кажеш освен Уилър.
Бях много привързана към Уилър.
Те бяха малко капризни за моя вкус, малко невротични.
Често беше трудно да се разбереш с тях
за много неща.
Всъщност продадох къщата толкова трудно,
защото ужасно са я занемарили.
Изкривени рамки на прозорците,
мокър килер, всички стени надраскани с молив,
мръсни петна около дръжката на вратата и по мебелите.
превод SOMEONENEW
http://subs.sab.bz Translator's Heaven© 2009